Om+Piaget+Christine

Kortfattat om Piaget:

Det är ju faktiskt helt omöjligt att förhålla sig kortfattad kring en sådan omfattande teoribildning som Piaget presenterar! Men här är några utvalda delar som jag finner intressanta. Tänk dock på att jag inte läst allt utan i The childs conception of the world här jag läst, förutom inledningen, kapitel 1 ”The notion of thougt”. Det gör att jag begränsat mig ganska kraftigt i vad jag läst.

VAD JAG (CHRISTINE) BEHÖVER ÄR DISKUSSION FRÅN ER OM: Vad har ni inte tänkt på tidigare kring det jag har skrivit? Varför håller ni inte med/håller med? Var tänker jag fel tänker ni? VAD ÄR INTRESSANT? Hur ska jag avgränsa mig eftersom jag inte tänkt analysera lektionen utifrån Piaget?

Jag tycker att dina underrubriker är relevanta, även om intelligensavsnittet kanske känns lite överflödigt? Jag har själv inte tänkt så mycket kring frågan vad ett barn är så det var intressant, tycker jag. I din text nedan har jag sprängt in lite frågor och kommentarer på det som jag tyckt varit intressant, eller som jag inte förstått. Anna-Karin __Christine: HUR fasen får man annan färg? Hittar inte det. Ja, jag mina nya kommentarer blir understrukna istället. Som du ser är det här lite för långt och kanske tar jag bort intelligensfrågan helt som en tanke?__

__ I edit-läget. 1) Markera den text du vill byta färg på 2)Klicka på knappen med T och en färgcirkel högst upp till vänster.3) En ruta kommer upp och då klickar du i rutan "Textcolour" då kommer en palett fram och du kan klicka på den färg du vill ha __

__ Ontologisk fråga: Vad är? Filosofisk fråga __ //__ Vad är ett barn? __// Piaget skiljer på att vara vuxen och att vara barn. Det betyder för honom att barnet är ingen ”minivuxen” och fungerar på exakt samma sätt fast i mindre form. Piaget ser barnet som ett eget subjekt, ett eget varande. [1] Piaget ansåg att allt börjar inom oss. Det finns en lust hos Piaget att ta reda på vad han tänker och inte bara genom att titta på vad barnet gör. Barnet är ett subjekt som skapar sin egen verklighetsbild utifrån de mognadsstadier som han/hon befinner sig i. Objektet är världen. Det finns ett behov för barnet (subjektet) att förstå världen bättre (objektet). Men eftersom detta är en mognadsprocess som färdigställs när man är vuxen blir det ändå så för mig att barnet fattas något hela tiden. J ag håller med. Även om inte Piaget diskuterar kunskap så har han ju en syn på att hypotetiskt, deduktivt tänkande är något slags slutmål och på väg dit är ju barnet ofullständigt, även om det tillfälligt befinner sig i ett tillstånd av jämvikt .Bristen på jämvikt, talar Piaget om. Jag skulle säga att bristen uppkommer då man hamnar i ett dualitetstänkande kring vad är barn/vad är inte ett barn Lägg in kritik från Vygotsky här

Ett intressant faktum är att Piaget försökte tala om det generella barnet. Han utgår ifrån att det finns en plattform för oss människor som vi alla tänker och förstår på samma sätt.

”Man måste försöka föra samman alla dessa olikartade problem som rör barnets tänkande till en enhet, generalisera dem, förnimma deras gemensamma rot och urskilja det grundläggande, viktiga och avgörande hos dem.” [2] När han säger så visar han på en syn om vetenskaplig metod som vittnar om att det finns en sanning som alla kan se, oberoende sammanhang. Det är bara att vi når dit på olika sätt (jmf Howard Gardners teori om de sju intelligenserna). Det betyder att han tar sig rätten att sålla bland allt som sägs och händer kring barnen för att plocka fram det han själv anser ligga till grund för ett utvecklingsmässigt tänkande. Problemet är att han sätter sig i ett sammanhang redan genom att ställa hypoteser som begränsar hans sökande. Gör inte alla forskare det?__Absolut, men eftersom han uttalar sig generellt om barnets tänkande bör det ju gälla alla slags tankar och alla slags barn? Dvs hur kan man veta att fabulerande inte har med det abstrakta tänkandets utveckling att göra. det är en hypotes som han ställer inte som något undersökningsbart utan endast som ett avgränsande.__ Det finns ingen förklaring till vad han tycker att kunskap är.

Piaget berättar i boken The childs conception of the world att han ställer frågor till barnen som till exempel: vad är det som gör att solen rör på sig? När barnet svarar kategoriserar han svaren utifrån om det är för att svara så som barnet tror att forskaren vill höra, om det är rent fabulerande eller om det är ett bevis på rationellt tänkande. Min fråga är tudelad; varför ställer han en för honom själv (Piaget) felakatig fråga från början? Rör sig solen? Genom att ställa en sådan fråga kan svaret bara ses som tillfälligt. Eller vilken förklaring skulle du själv ge på en sådan fråga? Den andra frågan är hur Piaget kan veta att tex. fabulerande inte är delaktigt i barnets rationella utveckling? Om barnet är något annat än en vuxen, om vi nu tänker att barnets tänkande skiljer sig från vuxna; är det då inte möjligt att processerna ser olika ut hos vuxna och barn? Piaget förutsätter att det kausala tänkandet utvecklas på samma sätt hos barnet som det gör hos vuxna när han väljer att sålla bort vissa svar.

” The greatest enemies of the clinical method are those who unduly simplyfy the results of an interrogatory, those who ither accept every anwer the child makes as pure gold or those on the other hand who class all ass dross. [3] Det här citatet visar för mig hur Piagets berättelse om barns tänkande utvecklas passas in I barnet utsägelser och hur man selektivt kan förstå dessa som sanna. Hur visar citatet detta? Jag förstår inte?__När Piaget säger att det är farligt att ta till sig allt som barnen gör som intressant för sin fråga eller å andra sidan säger att allt är ointressant gör han redan där en bestämning av vad ett barns tänkande är för honom. Han ingår i ett sammanhang (ett kollektivt vetande av hur man ska betrakta frågorna) som gör att han får vissa typer av svar. Som man frågar får man svar finns det ett uttryck som säger. Dvs.barnet blir det som frågorna avgränsar sig till.__ Det är tur att Piaget ingående berättar om varför han selektivt väljer ut vissa svar som mer intressanta än andra. Men det blir ett problem att hela tesen presenteras som en verklighet inte bland många andra utan som ett faktiskt reellt svar som kan gälla alla barn, alltså svaret om det generella barnet.

//__ Vad är intellegens? __// Intelligensen är en utveckingsprocessinriktad mognad som har med att skapa systemtiska till vägagångssätt. Kausulitetsbegreppet – vad händer när jag gör så här, och händer det också när jag gör så här så borde detta hända när jag gör så här. Förmågan att göra klassifikationer

Syftet för barnet är att det finns behov av att utvecklas. Det här försökte jag ta upp på senaste föreläsningen med Inger, men jag tyckte att hon idiotförklarade mig :-) Hur ska man förstå begreppet "behov" hos Piaget? __Ja, det där är knepigt. I barnets själsliga utveckling tar han definitionen att ett behov är en frågeställning, ett intresse eller ett elementärt behov (= hunger tex.). så behovet är tillskapat av en själv?__ ”Dessa beror i sin tur av den tillfälliga psykiska jämvikten och i synnerhet av de nya inorporeringar som är nödvändiga för jämviktens bibehållande.” [4] ”intelligensen framträder långt innan språket, dvs. långt innan det inre tänkandet som förutsätter bruket av verbala tecken (interioriserat språk). Men det är en helt praktisk intelligens, som syftar till handhavandet av objekt och som istället för ord och begrepp använder sig av varseblivningar och rörelser som organiserats i ”handlingsmönster”.” [5] Han skiljer mellan varseblivning och intelligens. Där perceptionen är något som kan påverkas i högre grad medan intelligensen är en mognadsfråga som till liten del kan påverkas genom assimilation. I varje utvecklingsstadium organiseras och struktureras tankevälden utifrån de behov som föreligger hos barnet. När det blir obalans mellan strukturerna/organisationen och behoven blir det en brist på jämvikt utifrån att det skett en förändring utifrån eller från barnets inre. Då måste barnet rätta sitt beteende så att behovet passar den förändring som skett, så att det åter igen råder balans mellan strukturerandet och behoven som föreligger. [6] //__ Vad är språk? __// För Piaget kommer tänkandet först och därefter erövrar tänkandet språket. Piaget tänker att språket som något som går från det inre till det yttre. Dvs han gör om sitt eget tänkande så att världen kan anpassas in i hans tänkande.

Jag förstår också Piaget som att han menar att språket i första hand är verbalt och något som betecknar objekten i omgivningen. Han lägger ner mycket tid på att förklara varför språket inte ändrar tänkandet utan att tänkandet kommer först. Bland annat ska 3-5-åringens ensamlek och ensamprat vara bevis för detta, eftersom det inte är rationellt att prata för sig själv??? __Ja, just det. men Vygotskij menar ju att när de gjorde undersökningar som var exakt ilka dana som Piaget men lade till ett externt problem så blev språket ett verktyg att förstå vad som händer i det yttre världen. Han gjorde ju så att det inte fanns pennor att skriva med till exempel. Då blev barnets kommentarer höga tankar. Men när de frågade äldre barn som inte pratatde högt kunde de berätta att samma prat med sig själv fanns tyst inom dem, det var bara behovet att tala högt som försvunnnit. Det talar väl för att det är ett språk som går från det yttre till det inre, och att egocentrismen är en övergång, inte bara ett stadie som försvinner och helt obrukbart i andra sammanhang?__, Ja, absolut! Jag tycker att Vygotskys bevisföring är ganska förödande för Piaget...

”…language is both a tool for thinking and för communicating one´s own thoughts to others. This led to the discovery that children´s language consists essentially of what Piaget called “collective monologues”. That is to say, children speak //at// each other not //to// each other. Talking is a mere vehicle for thoughts of the moment.” [7] Alltså så skulle viljan att kommunicera bara vara för egna syften: att tillfredsställa sina egna behov. Språket är bara ett verktyg för tänkandet. Det kopplar jag återigen till bilden av att barnet är subjektet och språket blir ett objekt som skall erövras genom tänkandet. Ett av Piagets viktigaste begrepp är just egocentrism som handlar om barnets vilja eller förmåga att kommunicera, förstå och använda vad andra människor i omgivningen vill, känner och tänker. Enligt Piaget finns det ett stadie av tankeförmågan som är helt egocentriskt. Dvs. barnet har inget intresse at tala med andra om det inte är för att uppfylla sina egna intressen Piaget säger att den ursprungliga formen för barnets tänkande är ett slags hägrande fantasi som kommer till uttryck i barnets egocentriska språk.

”Om det egocentriska språket är ett uttryck för barnets drömartade tänkande, om det inte är till någon nytta, inte har någon funktion alls i barnets beteende, om det är en biprodukt till barnens aktivitet, och åtföljer dess verksamhet och upplevelser som ett ackompanjang – då är det naturligt att betrakta det som ett svaghetssymptom och ett tecken på omognad hos barnets tänkande.” [8] Piaget säger vidare att det egocentriska språket helt enkelt avtynar, drar sig undan och försvinner på tröskeln till skolåldern.

__ När och hur kan man lära sig något: Hur ser Piaget på lärande? __ Om man tänker att barnets behov är att skapa jämvikt mellan sig egen mognadssfär av tänkande och de yttre och inre förändringar som ständigt sker, blir frågan snabbt för en pedagog eller forskare när och hur kan detta sker?

Här talar Piaget om assimilation och ackomodation. Detta sker ständigt både utom och inom barnet och kan till viss del påverka påskyndandet av utvecklingen av tänkandet/intelligensen. Att tänkandet går från praktiskt till abstrakt är en av grundteserna i Piagets utvecklingsteori. [9] ”Thus even when a child constructs a particular notion to correspond to a word of adult language, this notion mäy be entirely the child´s, in the sense that the world was originally as hazy to his inelligence as a certain physical phenomenon might be, and to understand it ha had to deform and assimilate it according to a mental structure of his own.” [10] Alltså, begreppet assimilation står för en aktiv anpassningsprocess hos barnet, där hon/han tar in den bild av verkligheten de ser och upplever och gör om den för att passa in i de strukturer och tankesätt som redan finns inne i barnet. Här anpassas verkligheten till den verklighet som råder hos barnet.

Ackomodation, å andra sidan, är också en anpassningsprocess. Men här ändras barnets tankestrukturer för att passa in i verkligheten. Barnet anpassar sig till omgivningen.

Vad får detta för konsekvenser för hur lärande ser ut?

”…Var går gränsen för lärarens ansvar och möjligheter att påverka elevers lärande?” [11] I Piagets fall kan man förvisso utveckla tänkandet något men det är alltid barnet som bestämmer när tänkandet ska utvecklas. Läraren får rollen att få fram material som är på rätt nivå för barnet att undersöka och utveckla sig tänkande kring. Det behövs egentligen ingen kommunikation kring kunskapen då en slags kunskap är att kommunicera. Dvs. Om barnet behöver utveckla sitt tänkande om kommunikation kan man tillgodose kommunikation på olika nivåer.

Lärarens roll blir ofta att lista ut vilka möjligheter barnet har till abstrakt tänkande och utgå ifrån detta som en del i att tillgodose rätt material för detta. Lärarens roll blir inte att utmana och ifrågasätta utan snarare att acceptera barnets egna takt och tempo i sin utveckling.

Men eftersom det alltid finns ett mer abstrakt tänkande för barnet att utveckla (till dess att den är vuxen) blir det alltid en svaghet hos barnet att inte kunna tänka på ett visst abstrakt sätt. Till syvende och sist ska de överge sina enkla tankeformer för något som är mer abstrakt tänkande, och de tidigare tankeformerna har inget att göra med de nya. När nästa mognadstadie uppstår har barnet övergett tidigare former av tänkande. [12] Man fastnar till syvende och sist som lärare i frågan kring vad som ska anses för sant eller inte. Finns det en gemensam universell sanning eller kan vi bara se det unika sanningsvärdet i varje situation. Piaget brottas hela tiden med denna fråga och vill varken säga det ena eller det andra. Dock blir det hela tiden en dualistisk kamp, inne eller ute? För mig innebär det att när man som pedagog tittar på barnet kommer alltid frågan om vad som är sant eller inte sant lägga en slöja över det som är intressant för mig; Dvs vad kan vi göra? Kanske är det inte alltid intressant att ställa sig fråga om vad som är sant för dig eller vad som är allmängiltigt sant utan bara producera något tillsammans och därifrån försöka se vad jag själv tycker är sant och vad jag förstår andras sanning som? Det är kanske inte en fråga om att överge eller anpassa? Men, är inte det en lyx vi bara har råd med hemma i familjen? Hela vårt samhälle bygger ju på föreställningen om att det finns saker i vår värld som är viktiga och att verklig kunskap finns och den behöver reproduceras, återupprepas och utvecklas för att hålla samhället uppe. __Jag håller med om att det är jobbigt att tänka sig att allt ska vara relativt hela tiden i alla sammanhang. Men kan inte du hålla med om att frågan om vad som är sant har diskuteras i det pedagogiska/didaktiska sammanhanget djupt i flera hundra år. Det är en filosofisk fråga. Om det nu är så viktigt att diskutera detta, är ju frågan varför frågan aldrig tar slut? om det är så viktigt för vårt lärande; hur kommer det sig att det bara blir fler och fler och mer detaljrikta teorier om vad som är sant eller inte. Låt oss leka med tanken att det kanske inte är nödvändigt just när det gäller vissa situationer i skolan utan där vi faktiskt undersöker vad som går att göra istället och därmed som bieffekt får varje elev tänka på om det är sant eller inte? Det kommer att blir konflikter när man ska göra: Varför så och inte si? = Vad är rätt och vad är fel = Vad är sant?__

Jag har lite svårt att ta till mig den tanken. Kanske är jag stel och rigid och fast i filosofiträsket alternativt bedömningsdjungeln på högstadiet?...Jag tycker i och för sig att "görande" i sig kan vara ett mål, men i såna fall vill man ju ändå tillskriva det värde genom att värdesätta processen? Då menar jag att det inte är barnets slutprodukt som ska värderas, utan att det finns vissa saker som är viktiga och utvecklingsbara färdigheter under processens gång. Du behöver nog ge mig ett mer konkret exempel för att övertyga mig!

[1] J. Piaget. Barnets själsliga utveckling. 2008 [2] Lev S Vygotskij. Tänkande och språk. 2007. sid 52. [3] J. Piaget. The childs conception of the world. Sid 9 [4] J. Piaget. Barnets själsliga utveckling. 2008 sid 51. [5] J. Piaget. Barnets själsliga utveckling. 2008. sid 22. [6] J. Piaget. Barnets själsliga utveckling. 2008. [7] J. Piaget. The childs conception of the world. Preface xii. [8] Lev S Vygoskij. Tänkande och språk. 2007. sid 76. [9] J. Piaget. Barnets själsliga utveckling. 2008 [10] J. Piaget. The childs conception of the world. Sid. 31. [11] A-L Rostvall & T. West. Kartan och terängen. Artikel I Didaktikens forum 2005. sid. 1. [12] Lev S Vygoskij. Tänkande och språk. 2007.